Теорія та практика судової експертизи і криміналістики
National Scientific Center «Hon. Prof. M. S. Bokarius Forensic Science Institute» of the Ministry of Justice of Ukraine
Наука, яку не зупинити: до історії збірника наукових праць «Теорія та практика судової експертизи і криміналістики» та його адаптації до викликів війни
Мета статті полягає у висвітленні наукового поступу фахового збірника наукових праць «Теорія та практика судової експертизи і криміналістики» на основі аналізу його попередніх випусків, зокрема, у контексті адаптації судово-експертної та криміналістичної думки до викликів воєнного часу після початку повномасштабної агресії проти України. Наведено традиційний постатейний огляд поточного часопису, матеріали якого об’єднано в рубрики «Дослідницькі роботи» (Research Papers), «Наукові нотатки» (Case Notes) і «Новини наукового життя» (Scientific News).
Авторське право (c) 2026 Теория и практика судебной экспертизы и криминалистики
Практика Європейського суду з прав людини у формуванні стандартів призначення та проведення судових експертиз у кримінальному провадженні
Мета статті — визначити стандарти призначення та проведення судових експертиз у кримінальному провадженні, сформовані у практиці Європейського суду з прав людини, а також окреслити їхнє значення для забезпечення права на справедливий судовий розгляд і вдосконалення національної практики застосування спеціальних знань. Реалізації поставленої мети сприяв комплекс загальнонаукових і спеціально-юридичних методів, зокрема аналізу й синтезу, індукції й дедукції, а також діалектичний, системно-структурний, порівняльно-правовий та узагальнення. З’ясовано, що практика ЄСПЛ уже містить цілу систему процесуальних стандартів, які поширюються на сферу призначення та проведення судових експертиз, хоча безпосередньо вони не закріплені в положеннях ст. 6 Європейської конвенції з прав людини. З’ясовано, що ЄСПЛ розглядає судову експертизу не як ізольований процесуальний інструмент застосування спеціальних знань, а як складник механізму доказування, порушення якого здатне впливати на загальну справедливість кримінального провадження. Визначено, що до основних стандартів, сформованих у практиці ЄСПЛ, належать стандарти: повноти матеріалів, змагальності, процесуальної рівності сторін, обґрунтованості призначення експертизи, оперативності, незалежності експерта й ефективності розслідування. Простежено, що відповідні стандарти утворюють взаємопов’язану систему процесуальних вимог, яка охоплює етапи призначення, проведення та оцінювання результатів експертного дослідження. Обґрунтовано, що зміст практики ЄСПЛ передбачає не лише загальні процесуальні підходи, а й конкретні криміналістичні правила застосування спеціальних знань. Зокрема, забезпечення достатності наданих експертові матеріалів слід розглядати як процесуальну гарантію права сторін на перевірку доказів; неодноразове призначення повторних експертиз без належного обґрунтування може свідчити про неефективність розслідування; а незалежність експерта потрібно оцінювати не лише за його процесуальним статусом, а й з урахуванням інституційних і функційних зв’язків, здатних впливати на довіру до результатів дослідження. Доведено, що підвищення ефективності використання судових експертиз у кримінальному провадженні потребує системного врахування стандартів ЄСПЛ під час застосування положень ст. 242 Кримінального процесуального кодексу України, удосконалення практики мотивування процесуальних рішень із призначення експертиз, забезпечення реальної змагальності сторін і посилення гарантій незалежності експертної діяльності.
Авторське право (c) 2026 Теорія та практика судової експертизи і криміналістики
Протидія мобінгу: роль колективного договору та судово-експертних досліджень
Мета статті — розглянути проблему мобінгу як одну з найбільш небезпечних форм психологічного тиску в трудових колективах, що негативно впливає на добробут працівників і стабільність організацій. Для досягнення поставленої мети застосовано загальнонаукові методи: спостереження, порівняння, абстракцію, аналіз, синтез, моделювання тощо. Підкреслено, що, попри закріплення поняття «цькування (мобінг)» у Кодексі законів про працю України, наявні правові механізми потребують деталізації, а антидискримінаційне законодавство — посилення практичного інструментарію. У цьому контексті особливого значення набуває колективний договір як локальний превентивний інструмент, що дає змогу закріпити правила корпоративної етики, передбачити чіткі механізми розгляду скарг і гарантії захисту від необґрунтованих санкцій та визначити відповідальність сторін. Водночас наголошено на ролі судової експертизи як основного доказового механізму у справах про мобінг. Саме експертні дослідження — психологічні, лінгвістичні й соціологічні — забезпечують об’єктивне підтвердження фактів психологічного тиску, аналізування комунікацій та оцінювання його впливу на психічне здоров’я працівника. Поєднання превентивної функції колективного договору й доказової сили судової експертизи створює комплексну систему захисту від мобінгу. Проаналізовано також міжнародні стандарти, зокрема Конвенцію Міжнародної організації праці № 190, її Рекомендацію № 206 і Директиву Ради Європи 2000/78/ЄC, які визначають принципи рівності й недопущення психологічного насильства у сфері праці. Обґрунтовано їх фундаментальне значення для гармонізації національного законодавства та побудови багаторівневої системи превенції мобінгу, що має ґрунтуватися на синергії правових гарантій, організаційних заходів, соціально-психологічних методів і судово-експертних досліджень.
Роль суду у верифікації експертних доказів: від презумпції компетентності до перевірки достовірності
Досліджено проблему визначення меж судового контролю за науковою обґрунтованістю експертних доказів у кримінальному провадженні в умовах стрімкого розвитку спеціальних знань (зокрема, цифрових і алгоритмічних методів дослідження). Актуальність зумовлена протиріччям між традиційною статусною моделлю оцінювання висновку експерта, що ґрунтується на інституційній довірі до його кваліфікації, і необхідністю забезпечити перевірку достовірності застосованої ним методології. Метою дослідження є виявлення концептуальних відмінностей між англо-американською й континентальною моделями судової верифікації експертних доказів, визначення їхнього впливу на межі судового контролю та обґрунтування доцільності переходу до процедурної перевірки наукової надійності застосованих у кримінальному провадженні експертних методик. Методологічну основу становлять діалектичний, системний, порівняльно-правовий, функційний і формально-юридичний методи, а також аналіз судової практики. Простежено, що в країнах загального права експерт є свідком сторони, а його висновок підлягає попередній судовій перевірці за критеріями достовірності й подальшому випробуванню в умовах змагального процесу. Натомість у континентальній системі домінує модель «помічник суду», що базується на презумпції компетентності експерта і знижує інтенсивність контролю за застосованою методикою. Обґрунтовано, що українська модель поєднує елементи обох підходів, але фактично тяжіє до статусної верифікації, що створює ризики застосування науково недостатньо обґрунтованих висновків, особливо у сфері інноваційних досліджень. Доведено, що формальна акредитація та професійний статус експерта не гарантують достовірності результатів через вплив когнітивних упереджень і обмеженість інституційного контролю. Дійдено висновку про необхідність переходу до моделі процедурної верифікації експертних доказів, яка передбачає активну роль суду в перевірці надійності й валідності методології дослідження без утручання у сферу спеціальних знань. Перспективним напрямом визначено інтеграцію елементів reliability inquiry й інституціоналізацію концепції overriding duty як взаємодоповнювальних механізмів забезпечення наукової обґрунтованості експертних доказів, що сприятиме підвищенню якості доказування й мінімізації ризиків судових помилок.
Проведення судової експертизи в межах заходів забезпечення доказів до подання позову в адміністративному судочинстві
Попри високий рівень розроблення міжгалузевого процесуального вчення про докази, доволі вузькі аспекти — призначення експертизи як способу забезпечення доказів до початку провадження в адміністративній справі, відмінність територіальної юрисдикції від повноважень із забезпечення доказів за їх місцезнаходженням — не були предметом уваги дослідників адміністративного судочинства або експертології, принаймні останнім часом. Зокрема, відсутні чіткі коментарі щодо судово-експертного дослідження з питань, які лише будуть предметом судового розгляду. Водночас теоретичний потенціал питання про забезпечення доказів до початку адміністративного провадження видається високим, що й зумовило мету цієї статті — дослідити зазначений процесуальний механізм крізь призму призначення судом експертизи в провадженні, іще не розпочатому жодним судом. Такій меті підпорядковано завдання: виокремити законодавчі підстави такого судового рішення, визначити природу повноважень суду з такого забезпечення, включно з наявністю відповідних прав у загального місцевого суду. За допомогою спеціально-юридичного догматичного методу, системного тлумачення й порівняльного аналізу з’ясовано, що допозовне забезпечення доказів не потребує чітко сформульованого предмета спору, а здобутими завдяки такому забезпеченню доказами, включно з висновками експертизи, можна користуватися і за межами адміністративного провадження (навіть у разі порушення вимоги про подальше подання позову), оскільки власне одержання доказів здійснено відповідно до закону. Сформовано висновки, згідно з якими задоволення судами першої інстанції доказових потреб потенційного позивача не накладається на поняття предметної або територіальної підсудності та є самобутнім явищем, яке лише формально, але не змістовно охоплено інстанційною підсудністю.
Ознаки помилок судового експерта: відмінність від помилок в інших сферах людської діяльності
Зауважено, що експертні помилки (через тенденцію їх можливого перетворення на слідчі, комплексні слідчо-прокурорські або судові) створюють підґрунтя для ухвалення помилкових рішень у процесі кримінального провадження. На жаль, експертні помилки ускладнюються, розвиваються та негативно впливають на процес з’ясування об’єктивної істини. Окреслена ситуація висвітлила нагальну потребу у виявленні тих ознак експертних помилок, які відрізняють їх від помилок в інших сферах людської діяльності, і схарактеризувати ці ознаки. Метою статті є теоретичне аналізування передумов виникнення експертних помилок, визначення ознак, що характеризують помилку судового експерта під час проведення експертиз і відрізняють їх від помилок в інших сферах людської діяльності, та розроблення обґрунтованого визначення поняття «експертна помилка» в системі судово-експертної діяльності. Методологічне підґрунтя дослідження склали загальнонаукові та спеціальні методи наукового пізнання. За своєю сутністю помилковість є викривленим відображенням дійсності у свідомості людини. Зауважено, що помилки пов’язані з неправильним перебігом думки, неадекватністю мислення, неправильним тлумаченням і неточністю дій, порушують певні правила. Наголошено, що помилковість завжди ненавмисна, що відрізняє її від неправди (брехні) і дезінформації (свідомо неправдива, що поширюється як правдива для введення в оману). Під час виявлення відмінностей помилки людини від експертних помилок проаналізовано тлумачення помилки в різних науках. Акцентовано, що помилки у встановленні факту можливі у вигляді констатації факту за відсутності для того достатніх підстав і заперечення факту за наявності підстав для визнання його наявним. Визначено, що причини помилок можуть бути об’єктивними (похибки вимірювальних приладів, незафіксований вплив на об’єкти дослідження навколишнього середовища тощо) і суб’єктивними (самовпевненість та неуважність експерта, його захоплення помилковою експертною версією тощо). Наведено тлумачення поняття «помилка» і виокремлено основні ознаки помилок, зокрема експертних.
Криміналістична класифікація кримінальних правопорушень проти правосуддя
Розкрито теоретичні та прикладні аспекти криміналістичної класифікації кримінальних правопорушень проти правосуддя. Метою роботи є розроблення криміналістичної класифікації кримінальних правопорушень проти правосуддя на основі комплексного врахування кримінально-правових і криміналістично значущих критеріїв. Методологічне підґрунтя дослідження становлять загальнонаукові методи аналізу, синтезу й узагальнення, а також діалектичний, логіко-семантичний, формально-юридичний, системно-структурний, порівняльно-правовий і герменевтичний методи. Проаналізовано сучасний стан наукових досліджень у сфері криміналістичної класифікації кримінальних правопорушень і наукові підходи до систематизації кримінальних правопорушень проти правосуддя. Узагальнено наукові позиції, а також здійснено критичний аналіз запропонованих підходів. Обґрунтовано, що застосування винятково кримінально-правових критеріїв не забезпечує повного врахування закономірностей механізму кримінально-протиправної діяльності, особливостей формування слідової картини та джерел доказової інформації. З’ясовано, що під час побудови криміналістичної класифікації кримінальних правопорушень проти правосуддя провідне значення мають механізм учинення кримінального правопорушення, характер взаємодії учасників, способи реалізації протиправної поведінки, механізм слідоутворення. Запропоновано авторську криміналістичну класифікацію кримінальних правопорушень проти правосуддя, що охоплює сім самостійних груп кримінальних правопорушень, сформованих на підставі криміналістично значущих критеріїв. Зроблено висновок, що запропонована класифікаційна модель має важливе теоретичне та прикладне значення, оскільки створює підґрунтя для формування окремих криміналістичних методик розслідування та судового розгляду відповідної категорії кримінальних правопорушень. Окреслено перспективи подальших досліджень, пов’язані з розробленням криміналістичних рекомендацій і методик для окремих видів кримінальних правопорушень проти правосуддя.
Застосування спеціальних знань під час розслідування кримінальних правопорушень у сфері надання професійної правничої допомоги
Розкрито теоретичні та прикладні аспекти застосування спеціальних знань під час розслідування кримінальних правопорушень у сфері надання професійної правничої допомоги. Метою роботи є з’ясування особливостей використання спеціальних знань під час розслідування зазначеної категорії кримінальних правопорушень, визначення найпоширеніших форм їх застосування, а також розроблення окремих криміналістичних рекомендацій з підвищення ефективності досудового розслідування. Методологічне підґрунтя дослідження становлять загальнонаукові методи аналізу, синтезу, індукції, дедукції й узагальнення, а також діалектичний, формально-юридичний, системно-структурний, порівняльно-правовий і формально-логічний методи. Проаналізовано й узагальнено наукові позиції щодо застосування спеціальних знань під час розслідування кримінальних правопорушень проти правосуддя та визначено особливості їх реалізації у сфері професійної правничої діяльності. Обґрунтовано, що поширеними процесуальними формами застосування спеціальних знань у таких кримінальних провадженнях є участь спеціаліста під час проведення слідчих (розшукових) дій, проведення судових експертиз і допит експерта в суді. З’ясовано, що найбільш актуальним є застосування спеціальних медичних знань, оскільки посягання на життя та здоров’я правників доволі поширені. Виявлено типові проблеми застосування спеціальних знань. Запропоновано систему криміналістичних рекомендацій, спрямованих на вдосконалення практики призначення та проведення судових експертиз і підвищення ефективності застосування спеціальних знань під час розслідування кримінальних правопорушень у сфері надання професійної правничої допомоги. Зроблено висновок, що застосування спеціальних знань має системоутворювальне значення для процесу доказування та є важливим елементом криміналістичного забезпечення розслідування цієї категорії кримінальних правопорушень.
Обмеження застосування методів каузального моделювання в судовій гірничотехнічній експертизі та шляхи їх подолання
Окреслено наукову проблему методичного розриву між сучасними каузальними моделями аналізу складних аварійних подій і процесуальними вимогами судової гірничотехнічної експертизи, у межах якої експерт зобов’язаний спиратися лише на надані матеріали, свою компетенцію та процедури обґрунтування, що піддаються перевірці. Мета дослідження — обґрунтувати межі застосування сучасних іноземних моделей каузального аналізу в національній судовій гірничотехнічній експертизі й розробити фазово-модульну декомпозицію як компенсаторний процесуально-методичний механізм реконструкції складних аварій. Методи дослідження охоплюють теоретичний аналіз українських та іноземних джерел, нормативно-процесуальне тлумачення ролі та меж компетенції судового експерта, логіко-структурне моделювання причинних 1 зв’язків, фазово-модульну декомпозицію аварійної події та практичну апробацію підходу на двох знеособлених кейсах із реальної експертної практики. Показано, що STAMP/CAST, SCM, каузальні графи, контрфактуальні й інші системні моделі мають значну евристичну цінність, проте їх пряме перенесення у сферу судово-експертного дослідження обмежено ретроспективним характером судової гірничотехнічної експертизи, дефіцитом матеріалів кримінального провадження, вимогами до відтворюваності висновку та забороною компенсувати доказові прогалини ймовірними припущеннями. Доведено, що фазово-модульна декомпозиція дає змогу локалізувати причинність у технічно однорідних фрагментах події, установлювати доказову основу для кожного модуля, процесуально коректно реагувати на нестачу вихідних даних і формувати логічний, прозорий висновок експерта. Підтверджено придатність підходу для аналізу подій на відкритих і підземних гірничих роботах за допомогою практичної апробації.
Пріоритезація як інструмент підвищення результативності криміналістичного забезпечення розслідування злочинів: світовий досвід
Мета статті — ознайомити (за допомогою загальнонаукових методів дослідження, а також системного, функціонального, формально-логічного та ін.) зі світовим досвідом застосування пріоритезації в криміналістичній діяльності й визначити її сутність, виокремити напрями застосування пріоритезації в слідчій і судово-експертній діяльності, окреслити шляхи впровадження технологічно керованої пріоритезації в практичну діяльність правозастосовних органів для підвищення ефективності розслідування злочинів у сучасних умовах. Пріоритезацію розглянуто як інноваційний інструмент підвищення результативності криміналістичного забезпечення розслідування злочинів в умовах цифрової трансформації та зростання обсягів доказової інформації. Показано, що традиційні методи аналізу стають неефективними, а застосування пріоритезації дає змогу оптимізувати використання процесуальних ресурсів, скоротити строки розслідування і підвищити точність висновків експертів. Доведено, що в сучасній криміналістичній науці пріоритезація поступово трансформується з допоміжного управлінського елемента у фундаментальний методологічний підхід. На основі світового досвіду виокремлено основні підходи до пріоритезації (загальнотеоретичний, тактико-стратегічний, техніко-криміналістичний, інноваційний) і доведено її значення як фундаментального методологічного інструмента сучасної криміналістики. Визначено сутність пріоритезації в криміналістичній діяльності як динамічного процесу оцінювання, сортування та ранжування об’єктів (інформації, речових доказів, слідчих дій) за ступенем їхньої актуальності, доказової значущості й ризику втрати, який здійснюють з метою оптимізації процесуальних ресурсів, подолання затримок у розслідуванні злочинів і забезпечення швидкого отримання результатів, які мають вирішальне значення для з’ясування істини у справі. Виокремлено перспективні напрями подальших наукових досліджень щодо застосування пріоритезації в криміналістичній діяльності.
Право Державної аудиторської служби України на адміністративну взаємодопомогу
Мета статті — здійснити комплексний аналіз права Державної аудиторської служби України на залучення кваліфікованих фахівців для проведення заходів з державного фінансового контролю в системному зв’язку з інститутом адміністративної взаємодопомоги, передбаченим Законом України «Про адміністративну процедуру». Для досягнення поставленої мети застосовано загальнонаукові та спеціальні наукові методи. Окреслено проблеми реалізації ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» в умовах воєнного стану, кадрового дефіциту та зниження мотивації державних аудиторів. Проаналізовано акти чинного законодавства та практику залучення кваліфікованих фахівців Держаудитслужбою на договірних засадах і за письмовими зверненнями. Виявлено, що Держаудитслужба у своїй діяльності застосовує практику спрощеного розуміння договірних засад, засновану на невизнанні вимог законодавства про публічні закупівлі та принципів адміністративної процедури. На підставі аналізу відповідних урядових порядків, відомчих актів Міністерства фінансів України й судової практики доведено внутрішню суперечливість профільного законодавства в питаннях залучення фахівців (зокрема, щодо їх статусу та повноважень). Досліджено нормативну конструкцію права адміністративного органа на адміністративну допомогу, виокремлено умови реалізації цього права й можливості його застосування в діяльності органів держфінконтролю. Обґрунтовано необхідність законодавчого розмежування механізмів залучення Держаудитслужбою (в умовах обмеження її кадрового потенціалу) кваліфікованих фахівців від органів виконавчої влади й державних фондів — за допомогою реалізації права на адміністративну взаємодопомогу з дотриманням принципу ефективності адміністративної процедури, а кваліфікованих фахівців підприємств, установ і організацій — винятково на договірних засадах відповідно до законодавства про публічні закупівлі. Наголошено на необхідності запровадити запобіжники від зловживання Держаудитслужбою правом на адміністративну взаємодопомогу (з метою збереження інституційної спроможності виконувати покладені на неї завдання та функції).
Криміналістична характеристика кримінальних правопорушень, пов’язаних з незаконним обігом віртуальних активів
Мета статті — розкрити особливості криміналістичної характеристики злочинів, пов’язаних з незаконним обігом віртуальних активів, а також визначити основні елементи механізму їх скоєння. Для досягнення поставленої мети застосовано комплекс загальнонаукових і спеціально-юридичних методів пізнання, зокрема діалектичний, системно-структурний, формально-юридичний, порівняльно-правовий, логіко-семантичний, аналізу й синтезу, моделювання й узагальнення. Статтю присвячено дослідженню криміналістичної характеристики кримінальних правопорушень, пов’язаних з незаконним обігом віртуальних активів, що в умовах глобальної цифровізації та стрімкого розвитку інформаційних технологій набувають дедалі більшої суспільної небезпеки. Актуальність теми обумовлена активним використанням криптовалют, децентралізованих фінансових сервісів, анонімних платіжних інструментів і технологій штучного інтелекту в механізмах учинення шахрайств, кіберзлочинів і легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом. Зростання рівня транснаціональної кіберзлочинності, поширення фішингових схем, користування міксерами, тумблерами, офшорними юрисдикціями та платформами із наскрізним шифруванням створюють істотні труднощі для правоохоронних органів під час виявлення, документування й розслідування таких правопорушень. Особливу увагу приділено проблемам формування доказової бази, пов’язаним з віртуальною природою цифрових слідів і складністю ідентифікації осіб, причетних до незаконних операцій з віртуальними активами. У результаті проведеного дослідження визначено, що віртуальні активи як предмет злочинного посягання формують специфічний механізм злочинної діяльності, для якого характерними є високий рівень латентності, транскордонність, застосування сучасних інформаційних технологій і складність локалізації місця вчинення кримінального правопорушення. Обґрунтовано, що вирішальне значення для розслідування мають цифрові сліди, що їх містять блокчейн, електронні гаманці, акаунти користувачів, пам’ять комп’ютерної техніки, месенджери, соціальні мережі, бази даних операторів зв’язку й інтернет-провайдерів. Проаналізовано найбільш поширені способи скоєння злочинів, пов’язаних з незаконним обігом віртуальних активів, поміж яких фішингові атаки, злам криптовалютних бірж і електронних гаманців, користування фейковими платформами, маніпуляції з токенами, шахрайські інвестиційні проєкти, DeFi-експлойти, NFT-шахрайство й легалізація доходів за допомогою криптовалютних сервісів і онлайн-казино. Доведено, що значну частину таких правопорушень здійснюють транснаціональні організовані злочинні угруповання із чітким розподілом ролей між учасниками. Аргументовано, що особа правопорушника в цій категорії злочинів характеризується високим рівнем цифрової компетентності, спеціальними знаннями у сфері інформаційних технологій, програмування або фінансів і орієнтуванням на отримання матеріальної вигоди. Запропоновано класифікувати суб’єктів таких кримінальних правопорушень як технічно підготовлених спеціалістів, професійних кіберзлочинців і осіб з легальним професійним статусом, які застосовують свої знання для реалізації злочинних схем. Зроблено висновок, що кримінальні правопорушення, пов’язані з незаконним обігом віртуальних активів, є складним багаторівневим явищем, яке поєднує ознаки кіберзлочинності, економічної злочинності та транснаціональної організованої діяльності. Наголошено на необхідності подальшого розвитку криміналістичних методик розслідування, удосконалення законодавчого регулювання обігу віртуальних активів і підвищення рівня технічної підготовки правоохоронних органів у сфері роботи із цифровими доказами й технологіями блокчейну.
Криміналістичні ДНК-обліки у світі та в Україні: історія становлення та перспективи розвитку
Мета статті — аналіз історії виникнення, становлення та особливостей наповнення наявних криміналістичних ДНК-обліків у світі й в Україні, окреслення можливих перспектив розвитку. Для досягнення поставленої мети застосовано загальнонаукові та спеціальні методи наукового пізнання (порівняльно-правовий, формально-юридичний, прогнозування, моделювання, аналіз і синтез). З’ясовано, що історія виникнення, формування та специфіка наповнення криміналістичних ДНК-обліків мають свої особливості в кожній країні й залежать від багатьох чинників, поміж яких владні режими (авторитаризм — як, наприклад, у Китаї), історичне минуле (культурний слід диктатури та недовіра до поліції, як у Португалії), стан захисту прав людини та ін. Бази даних генетичних ознак можна групувати за різними принципами, основними з яких є такі: наповненість (кількість наявних профілів), критерії включення (обмежувальної або експансивної дії), коефіцієнт ефективності. Аналіз становлення української системи ДНК-ідентифікації свідчить про поступовий перехід від поодиноких експертиз до створення централізованої системи, яка за своєю структурою та принципами наближена до європейських моделей середнього наповнення.
Застосування нецінових критеріїв оцінки до публічних закупівель в Україні: роль і місце судово-економічної експертизи
Статтю присвячено адміністративно-правовим аспектам зниження корупційних ризиків під час застосування замовниками нецінових критеріїв у публічних закупівлях. Мета статті — узагальнити теоретичні положення щодо ролі й місця судової економічної експертизи як способу зниження корупційних ризиків у разі користування замовником неціновими критеріями в публічних закупівлях, сформулювати практичні пропозиції щодо реформування законодавства в цій сфері. Для досягнення мети застосовано систему загальнонаукових і спеціальних методів дослідження: діалектичний, правове моделювання, статистичний аналіз, порівняння, лінгвістичний, формально-юридичний, економіко-правовий та ін. Проаналізовано статистичні дані та судову практику із цього питання. Проведено порівняльний аналіз законодавства Великої Британії, Європейського Союзу й України. Запропоновано конкретизувати механізми застосування нецінових критеріїв (зокрема, за допомогою зобов’язання замовника проводити розрахунки питомої ваги нецінових критеріїв якості та з вимірюваним економічним впливом). Надано науково-правову оцінку ролі й місця судової економічної експертизи під час дослідження застосування замовниками нецінових критеріїв у публічних закупівлях. Сформульовано пропозиції щодо внесення змін до законопроєкту про публічні закупівлі.
Застосування методу електростатичного репродукування зображень для виявлення слідів папілярних узорів на документах з паперовою основою
Численні криміналістичні джерела розкривають основні етапи запровадження дактилоскопії у правоохоронну діяльність, роботу дослідників з розроблення надійної методики криміналістичної реєстрації, яка базується на врахуванні й використанні фізіологічних особливостей шкірного покриву пальців рук людини, та інші аспекти, пов’язані з проведенням дактилоскопічних експертиз, запровадженням відповідних автоматизованих баз даних тощо. На сучасному етапі наука криміналістика невпинно розвивається. Розширюється спектр методів і технічних засобів для виявлення слідів рук залежно від виду слідоносія, умов слідоутворення, а також завдань, які стоять перед органами досудового розслідування. Розвиток новітніх досягнень криміналістичної техніки потребує постійного оновлення методики користування сучасною криміналістичною технікою та перейняття позитивного досвіду застосування досягнень науки й техніки в діяльності правоохоронних органів іноземних держав, зокрема Великої Британії, під час розслідування злочинів і подальшої роботи з речовими доказами в межах судово-експертних досліджень. Мета цієї статті — розширити та поглибити розуміння причетними до правоохоронної системи особами опанованого методу й умови його застосування для виявлення слідів папілярних узорів на паперових поверхнях. Для досягнення поставленої мети застосовано загально-наукові, а також спеціальні оптичні й мікроскопічні методи дослідження. Розглянуто методологічні аспекти виявлення слідів папілярних узорів на паперових поверхнях методом електростатичного репродукування зображень з наочними прикладами результатів користування приладом ESDA 2/В. Проаналізовано відмінність цього способу дослідження від наявних методів виявлення слідів папілярних узорів.
Питання дотримання особистої безпеки під час проведення судових експертиз безпеки життєдіяльності та охорони праці
Увагу акцентовано на відсутності в чинних іноземних та національних методиках і довідковій літературі з питань проведення судових експертиз безпеки життєдіяльності та охорони праці ознак, за якими необхідно встановлювати факти недотримання особистої безпеки потерпілими від нещасних випадків. Мета — визначити ознаки фактів недотримання працівниками особистої безпеки, що спричинили нещасні випадки, з метою встановлення фактичних обставин недотримання нормативних вимог під час проведення судових експертиз безпеки життєдіяльності та охорони праці. Для досягнення поставленої мети застосовано метод системно-структурного аналізу. Під час проведення судових експертиз безпеки життєдіяльності та охорони праці проводять дослідження з метою визначити факти недотримання вимог нормативно-правових актів, які перебувають у причиново-наслідковому зв’язку з настанням нещасного випадку, а також осіб, винних у такому недотриманні. Проведення цих досліджень пов’язане з визначенням фактів та обставин дотримання / недотримання особистої безпеки потерпілими. Відсутність ознак недотримання працівниками особистої безпеки призводить до того, що судові експерти на власний розсуд визначають дії або бездіяльність постраждалих осіб як підсумок їх необережності. Це так само призводить до неоднозначного трактування тих самих вихідних даних для проведення досліджень, наслідком чого є кардинально відмінні висновки. За результатами проведених досліджень, що ґрунтуються на практиці проведення досліджень у різних експертних установах, виокремлено закономірності, що призвели до настання нещасних випадків, спричинені особистою необережністю працівників. Визначено та схематично відображено ознаки факту нехтування особистою безпекою працівниками, що надалі сприятиме розробленню відповідних методик і методів дослідження з метою встановлення фактичних обставин недотримання нормативних вимог у межах проведення судових експертиз безпеки життєдіяльності та охорони праці.